---
layout: post
title: Classificació dels Zelda
lang: ca
english_available: false
misc: true
---

'[The Legend of Zelda](https://ca.wikipedia.org/wiki/The_Legend_of_Zelda)' és
una saga de videojocs reconeguda arreu del món. Se n'han fet ingents anàlisis
per persones força més motivades i més interessades pels videojocs que no pas
jo, però en aquesta entrada intentaré fer una mirada enrere.

De fet, aquesta mena de jocs d'aventura mai em van cridar especialment quan era
petit, que preferia jocs de plataformes (Mario, Banjo & Kazooie, etc.) i jocs
amb què podia jugar amb els meus amics. A mesura que m'he anat fent gran, però,
aquesta mena de jocs, i aquesta saga en particular, els he anat mirant amb més
bons ulls i amb una sensació que m'estaven explicant coses que de petit em
perdia. De fet, ara de gran la relació que tinc amb els videojocs és
fonamentalment diferent i, si bé puc jugar sense problemes jocs que no tinguin
cap més ambició que fer passar l'estona, cada vegada em veig més atret a jocs
que em volen dir alguna cosa sense que es vulguin fer els transcendentals. Per
exemple, recentment he jugat a alguns jocs que m'han tocat en certa manera, com
[Celeste](https://www.celestegame.com/) (que fa una narració ben lligada tot
parlant de la salut mental) o [Hollow Knight](https://www.hollowknight.com/)
(que en aquesta simpàtica cuirassa d'insectes hi amaga narracions de solitud,
melangia i pèrdua). Amb tot, i ja no vull fotre més la xapa, són jocs que valen
la pena, transmeten uns sentiments molt ben treballats i no tenen res a envejar
al format llibre (que els qui em coneixeu sabeu de sobres que també adoro).

Havent dit això, aquí us deixo una mena de retrospectiva sobre aquesta saga des
dels meus ulls, sense cap més pretensió i amb la profunda convicció que això no
és ni cap mena de proposta seriosa ni serveix per a res. Perdre el temps també
val la pena, i les qüestions banals també mereixen els seus espais, suposo.

## 1. Majora's Mask

Aquest joc el poso en la primera posició precisament per aquesta revisió que
abans parlava que he anat fent a mesura que m'he fet gran. Si bé l'Ocarina of
Time se sol ficar en el primer lloc per ser una història segurament més èpica,
amb el pas del temps he passat a considerar el Majora's com el meu preferit.

Efectivament, l'Ocarina va ser absolutament revolucionari i va establir els
fonaments de la gran majoria dels videojocs en 3D que surten avui en dia, però
el Majora's va saber agafar aquestes lliçons i portar-les a un nou nivell.

Això sí, si l'Ocarina es basa en tenir una història èpica, aquest videojoc fa la
passa contrària. Crec que la pregunta inicial dels dissenyadors devia ser: «què
passaria si un noi exclòs de la societat li caigués de cop a les mans un poder
sobrenatural?». La resposta és que el noi l'aprofita per literalment voler-s'ho
carregar tot. Una resposta prou natural, veient el context d'un noi que no ha
pogut encaixar i que se sent exclòs. En aquesta situació arriba el nostre heroi,
que se n'ha anat d'on vivia (desplaçat si seguim la línia temporal de
l'Ocarina), i prové d'una situació en què ha hagut de fer molts sacrificis,
perdent de passada la infantesa. Per això marxa d'allà on ve i d'on ningú el
recorda (de fet, ningú sap què ha passat i del perill que ha evitat), per
intentar encaixar en algun altre lloc. I aquesta és en definitiva la història
del Majora's Mask: l'acceptació d'un mateix en el món i, com ja s'ha analitzat
en tantíssimes bandes, de l'acceptació de la pèrdua i de la mort.

Totes aquestes lliçons ni de bon tros les enganxava un marrec que estava
"viciant" a la pantalla, però amb els anys te n'adones de la profunditat del que
s'estava explicant en aquest joc. Com totes aquestes màscares màgiques que es va
posant l'heroi en el decurs de la història no deixen de ser éssers estimats que
han mort, i com la teva interacció amb la resta de la gent els reconnecta i
poden acabar de passar el dol.

És un joc amb una profunditat que sorprèn, i si a això li sumes la jugabilitat
de tot plegat, l'enginy en la creació del món i dels diferents temples a
superar, fa que aquest joc sigui molt remarcable. Sovint a aquest joc se l'acusa
de curt, ja que la història principal realment és molt més curta que la de
l'Ocarina of Time, però aquest fet es veu superat per un element clau: les
històries secundàries. És a dir, hi ha gent que li agrada jugar a un joc per la
seva història principal, però jo soc dels que més aviat volen perdre's per cada
món i imaginar coses. En aquest sentit el joc fa una gran reflexió: com veuen
els diferents personatges la fi del món? D'aquesta manera s'interactua amb tot
de personatges que viuen la fi del món d'una manera ben diferent: ja sigui des
de la companyia, o des de la por, o des d'intentar-ho viure com un dia
qualsevol. Tots també passen per aquest procés de dol que viuen els personatges
principals. I, per acabar-ho de rematar, aquestes històries secundàries no es
fan pesades (com sí passa amb els Skulltula de l'Ocarina, per exemple), sinó que
són simpàtiques, plenes de petits moments, i resulten en una recompensa final
que premia l'esforç del jugador.

Finalment, molta gent també es queixa d'una mecànica essencial del joc: que tot
ha de passar en tres dies. Això no acaba de ser ben bé així perquè mitjançant
una ocarina (la de l'Ocarina of Time) pots tocar una cançó per tal de retrocedir
en el temps o per alentir-lo, però la qüestió és que hi ha una limitació de
temps per a cada cosa que vulguis fer. I personalment crec que és perfecte:
afegeix sensació d'angoixa i això s'augmenta quan vas interactuant amb els
diferents personatges, que veuen la fi del món més a prop. És una mecànica que
certament no es pot aplicar a tot arreu, però que aquí és rodona i es
complementa magníficament amb la sensació que vol donar el joc. I bé, al final,
tampoc suposa un impediment per a res.

Amb tot, per mi continua sent un videojoc perfecte, si bé puc admetre que els
gràfics de la Nintendo 64 no són els que hagin envellit millor, precisament. És
una història que, revisitant-la de gran, em va sobtar, i que lliga molt bé tots
els seus elements, aprenent de les lliçons que els desenvolupadors van obtenir
amb l'Ocarina of Time.

## 2. Ocarina of Time

L'Ocarina of Time va ser durant molts anys aquell joc que anomenava quan volia
respondre «quin és el millor joc de la història?». Així va ser durant molt de
temps, ja que va ser un d'aquells jocs que simplement trenquen totes les
expectatives sobre què pot fer un videojoc. Realment és tant punyeterament bo
com es diu. Ara bé, en aquestes posicions tan altes, qualsevol detallet et pot
fer baixar en la classificació, i això és el que em passa amb aquest joc.

Per començar, la història vol ser èpica: la narració improbable d'un nen que
està destinat a salvar el món del mal. És una mena de narracions molt suada,
però ho és perquè pot funcionar. Aquest diria que és el cas: la història
funciona molt bé. Però no funciona molt bé perquè expliqui una altra vegada la
història d'un personatge molt pur que derrota a un dolent molt malvat (la qual
cosa és la història simplificada del joc, i si fos tal qual així seria
avorridíssima), sinó que el truc trobo que rau en dos aspectes claus que sovint
la gent obvia: el moment d'infantesa i el lapse de temps.

En una primera instància, el joc transcorre en un "heroi" que és un nen
qualsevol. És un nen que viu en una tribu en què no acaba d'encaixar perquè no
té una fada, element característic dels Kokiri. El joc comença quan el Gran
Arbre Deku (element religiós principal d'aquesta tribu) li assigna una fada. A
partir d'aquí, la història funciona perquè en un principi és la narració d'un
nen que arran d'una primera prova, descobreix el món que l'envolta. I funciona,
sobretot, perquè en tot moment sembla una aventura de nens: l'ambientació, si bé
a vegades magra en els moments de lluita, sol ser simpàtica i plena de
vitalitat. Aquest nen comença a pertànyer en aquest món i va coneixent a
diversos personatges que omplen el món de personalitat. Per tant, no és la
història d'un "heroi", sinó la d'un nen descobrint el seu món.

Ara bé, en un moment donat, el malvat triomfa i el nen s'ha de refugiar al
Temple del Temps, on quedarà adormit durant alguns anys. Quan es desperta, té
l'objectiu d'intentar revertir el mal que s'ha escampat, però ara com a
adolescent. I aquest és el segon element que fa triomfar la història: l'aventura
es demostra seriosa, no perquè algú ens digui que ho és (que també es dona),
sinó perquè l'aventura passa a ser una història de creixement. Per tant, quan
l'heroi es torna a trobar a certs personatges, aquests han canviat i han madurat
en la seva absència. És una història de retrobada però sobretot de creixement,
de solitud i de veure's empès de cop en un món que és hostil.

És per tot això que la història funciona, i el seu final desemboca en la
complexa línia temporal dels diferents jocs. En el cas del Majora's Mask,
després de vèncer al malvat tornen a l'heroi a ser un nen, però amb l'esperit
d'aquell que ha viscut un món arrasat i havent madurat. Això farà que se senti
que ja no pertanyi a aquell món i marxi.

Així, la història principal és definitivament de les més sòlides, si bé força
"clàssica" i sense sortir gaire del guió. Però aquest joc va servir sobretot per
fer el salt al 3D, en un temps en què això es veia gairebé impossible. El mèrit
d'aquest joc és precisament aquest, i va establir els ciments de moltíssims jocs
futurs. Ara bé, sí que és veritat que amb un objectiu tan clar en la història
principal van deixar les secundàries una mica de banda, i semblen alguna cosa
que van emplenar més tard. Un exemple són els Skulltula, que és una missió
secundària absolutament avorrida i amb unes recompenses que no mereixen l'esforç
que s'hi ha de dedicar.

Havent dit tot això, l'Ocarina és un joc gairebé perfecte, i és la base per la
qual moltíssims jocs d'avui en dia se sustenten. Certament els gràfics de la
Nintendo 64, com passava amb el Majora's, li juguen avui en dia a la contra,
però no obstant continua sent per mi un dels jocs més rodons d'aquesta saga.

## 3. Breath of the Wild

Potser estic encegat per com de recent és aquest joc, però més aviat diria el
contrari: la nostàlgia sol fer que vegis amb millors ulls aquells jocs que vas
jugar de petit. Ara bé, si bé tot plegat és un exercici força subjectiu,
l'emplaçament d'aquest joc encara ho és més. Aquest és la mena de jocs que poden
agradar molt a uns, i deixar una mica indiferents a d'altres. En el meu cas,
m'ha encantat.

Primer de tot, la història és de les més senzilles, i està fet així amb tota la
intenció del món: no volen fer veure que un patró força suat sigui l'hòstia,
sinó que la història és més aviat una excusa pel joc en si. I aquesta és la
gràcia del joc, que deixa una llibertat absoluta al jugador. Vols suar de tot i
anar a vèncer el dolent en un parell d'hores? Oi tant, fes-ho. Vols matar-te a
descobrir cada racó d'un món immens? Vinga, atreveix-t'hi! És una tornada a la
fórmula del primer Zelda. No hi ha en prou feines explicacions, no hi ha en prou
feines direccions. Fes el que vulguis i ves fent el món a la teva manera. És per
això que no et donen el mapa complet, sinó que l'has d'anar emplenant tu (i
complementant-lo amb marques que hi pots deixar per guiar-te). La idea és que
l'heroi s'ha despertat després d'estar 100 anys en una mena de son artificial, i
ara ha d'explorar i descobrir què coi està passant.

És per això que no em molesta, com els hi passa amb alguns, que les eines es
trenquin, perquè si et dediques a explorar i a perdre't pel món, simplement et
falta espai per acumular tota la merda que vas col·leccionant. Si el teu
objectiu és "passar-te el joc", segurament no sigui per tu, ja que està més
aviat orientat a aquells que es volen perdre en mil i una aventures secundàries
i hi juguen per tal de perdre el temps en autèntiques parides.

Per mi no és el millor com alguns indiquen per diversos motius. Primer de tot,
si bé no soc una persona molt preocupada per la història, i si bé trobo que
precisament la falta d'història li fa un favor al joc, sí que trobo que podrien
haver innovat una mica en aquest sentit, i haver-la fet més present. Per
exemple, en el Majora's, si bé podies suar completament de la història i
perdre't pel món, sempre tenies un recordatori al cel en forma de Lluna que
s'estavellarà contra la Terra. És un «memento mori» que fa que mai acabis de
desconnectar del tot del joc. En canvi, sí que és veritat que vaig parar de
jugar a aquest joc durant mesos (cansat potser de perdre el temps i voler alguna
cosa més específica), i quan hi vaig tornar vaig tenir una sensació de
desconnexió total, i de manca de saber què representava que havia de fer i a on
anar. Són coses que, com he dit abans, juguen al seu favor, però em faltaria
alguna cosa que acabés de lligar amb l'aventura.

Un altre problema és la quantitat de temples que hi ha. En aquest sentit, i com
em va passar amb el Super Mario Odissey i les seves excessives estrelles, tanta
quantitat fa que es devaluï la cosa. En un principi entrar en un temple
d'aquests em suposava un repte i un afegit molt pràctic a l'aventura, però quan
en portes 80 ja no fa tanta gràcia i es torna una mica repetitiu. I no parlem
d'altres col·leccionables que simplement són infumables. Dubto que hi hagi gaire
gent que valori la seva vida que vulgui col·leccionar les 900 putes llavors de
Koroks que hi ha repartides pel món. És simplement infumable. També és força
feixuc millorar l'equipament, que si bé moltes vegades és tant senzill com donar
merda que has acumulat, després se't demanen coses que són una matada (p.e.
aconseguir no sé quantes escates d'un drac específic que passa per algunes zones
a unes hores que has de controlar, o bé entregar no sé quants polsims
d'estrelles que només passa en algunes nits i només un trosset de res). Són
col·leccionables que són una matada i et distreuen d'aspectes més divertits del
joc.

Finalment, un altre problema que té el joc és el final. Després de fer tot vaig
endinsar-me al castell i vaig arribar al monstre final gairebé per casualitat.
Una vegada has completat tot abans, el castell te'l pots fer en un parell de
minuts volant i saltant per cascades. Així, una cosa que sembla tan espantosa de
lluny, quan t'hi endinses resulta ser una tonteria. Això per no dir que la
bèstia final és fàcil i el seu últim tram és més aviat un tràmit que no pas una
lluita.

Ara bé, i malgrat aquests defectes, per mi ha estat un gran descobriment, és un
exemple que encara es poden fer molt bé els videojocs, i ha estat un gran
atreviment per part de Nintendo que valoro moltíssim.

## 4. Windwaker

Aquest és un joc que d'una manera bastant imperdonable vaig obviar en temps de
la Gamecube. La cosa que el fa destacar, evidentment, és el famós cel-shading:
una manera de representar les coses en pantalla que els fa més semblants a un
dibuix fet a mà. Aleshores, en un temps en què les coses semblaven anar cap a
més realisme, això em va semblar una cutrada. I la veritat és que estava molt
equivocat. Anys més tard vaig poder-hi jugar en el remake que van fer per a la
Wii U en HD, i vaig poder comprovar que els seus gràfics són els que aguanten
millor (i de lluny) si es compara amb qualsevol altre Zelda. De fet, aquells
jocs que van intentar ser realistes (Majora's, Twilight Princess, etc.) avui es
veuen bastant com el cul. Per tant, va ser una decisió molt encertada: els
gràfics, fins i tot els de la Gamecube, es veuen de conya, i els personatges són
molt expressius. Això compagina molt bé en un joc amb un to bastant més simpàtic
que el seu predecessor, el Majora's.

La història en si no té cap misteri: en un món en què l'heroi de l'Ocarina va
perdre, els protectors d'Hyrule van decidir inundar-ho tot i ofegar al Ganon al
fons d'un nou oceà. Prou curiós, certament, i és una de les grans virtuts del
joc, ja que aleshores el món es torna més gran que mai. Tal i com passa amb el
Breath of the Wild, és un joc amb una aventura principal força curta, però amb
un món immens a explorar amb mil i una aventures secundàries. La llàstima és que
moltes illes tinguessin recompenses bastant tontes. També és una llàstima que el
joc en si és força fàcil. De fet, diria que és dels Zelda's més fàcils, encara
que això fa que sigui una gran via d'entrada per a gent que dubti per quin Zelda
començar.

El joc en si és molt simpàtic i em va agradar molt per totes les possibilitats
que oferia, si bé trobo que ho podrien haver aprofitat millor. Certament no és
el joc que molts esperaven en el seu moment (jo inclòs), però va ser un joc molt
digne i dels millors de la saga.

## 5. Ages & Seasons

Són dos jocs separats però que sovint es fiquen junts perquè, al cap i a la fi,
van lligats. La gràcia d'aquests dos jocs és que en comencis un i, quan l'hagis
acabat, el joc et dona un codi que hauràs de ficar a l'altre. Si fas això,
"continues" l'aventura en l'altre joc. Quan finalment t'hagis passat el segon
joc seguint aquesta via, el joc et donarà un últim codi per tal d'arribar al
final bo.

Tot plegat és una idea que la trobo molt innovadora i que crec que no s'ha
tornat a repetir (segurament pel cost que ha de tenir desenvolupar dos jocs
"bessons" alhora). Les històries en si no tenen gaire misteri: personatge malvat
l'està liant i has de salvar la terra on l'heroi ha anat a caure. El final bo
representa que, oh sorpresa, Ganon (el malvat per definició de la saga) estava
al darrere de tot. Com dic, cap misteri. Les històries secundàries tampoc les
recordo que fossin ni molt innovadores ni especialment interessants.

Aleshores, per què aquests dos jocs estan tan alts? Doncs perquè la mecànica em
sembla molt bona. A l'Ages jugues amb una dinàmica de present/passat, i en el
Seasons en com canvia el món a través de les estacions. Tot plegat dona per
trencaclosques molt ben pensats i interessants. Per no parlar d'un temple que
recordo que vaig estar encallat durant setmanes fins que vaig caure que s'havia
de resoldre una part en el present i una altra en el passat. Com dic, avançar en
el joc i anar resolent els trencaclosques es fa força divertit i necessites
pensar-t'ho bé.

Per mi, només per això i per l'originalitat de la dinàmica de ser dos jocs
diferents que s'uneixen, ja el fan millor que el Link's Awakening, que seria el
seu predecessor (malgrat que la història de l'Awakening sigui de les més
originals). La història no té gaire, però jugar-hi és divertit i està farcit
d'originalitat. És una pena que molta gent no els hi faci cas.

## 6. Phantom Hourglass

Aquest és un joc que he vist força menyspreat per internet però que a mi em va
agradar força. Va ser el primer Zelda a la DS i evidentment van voler jugar amb
tota la història del trackpad. Per tant, si no t'agrada la idea de fer-ho
absolutament tot amb el trackpad (fins i tot guiar el personatge), aleshores
estàs venut. A mi no em va desagradar i fins i tot ho vaig trobar interessant.

La història torna a ser força tonta i no deixa de ser una continuació del
Windwaker. Com a tal, és força més petit que el Windwaker (per limitacions del
maquinari, segurament), i això fa que quedi endarrere. La mecànica d'anar
explorant illes em va tornar a agradar força, amb l'afegitó que podies escriure
al mapa amb el trackpad i, per tant, no tenies por de descuidar-te de coses que
volies deixar per més endavant. D'altra banda, i com passava amb el Windwaker,
em va quedar el regust que podrien haver aprofitat més les illes i l'entorn que
havien construït. Al final, hi havia la sensació que moltes illes hi eren per
tal d'emplenar un mapa, però per cap motiu més.

Sigui com sigui, els trencaclosques els vaig trobar interessants, i crec que van
saber treure molt bon partit de les funcions que oferia la DS (aprofitant els
sensors de veu, de vent, el giroscopi, etc.). Havent dit això, el joc és facilot
i no té gaires complicacions. Hi ha qui diu que el Temple del Temps, un temple
que hi has d'anar sovint, és repetitiu. Jo en el seu moment no l'hi vaig trobar,
i de fet marcava una certa sensació de progrés perquè cada vegada podies accedir
a zones diferents del temple depenent dels objectes que tenies. Per tant, si bé
no és la millor de les idees, tampoc em va pesar gaire.

Per tant, la sensació que em vaig endur va ser que era un Windwaker menor i
portat a una consola amb unes característiques molt concretes. És un bon joc i
val la pena si tens una DS disponible i no et fa pal jugar amb el trackpad.

## 7. Link's Awakening

Aquest és el primer Zelda que vaig veure jugat, des de la Gameboy (la primera)
d'un company de futbol i que per algun motiu estava enganxat al mini-joc de
pesca (wtf?). Hi vaig jugar forces anys més tard amb un emulador, després de
l'Ages i el Seasons. Això potser va fer que el veiés com un joc força menor en
dimensions i ambicions que els altres dos jocs de la Gameboy. Recentment l'he
re-jugat a la versió que han tret de la Switch i han fet una molt bona feina (és
d'aquells remakes que realment valen la pena de comprar, i tan debò utilitzin
aquesta mena de gràfics per a més jocs).

La història és segurament de les més originals de la saga, i per una vegada a la
vida no va d'una trama heroica en què has de salvar res: simplement vols sortir
d'una illa després d'un naufragi (amb un gir de guió al final simpàtic).
L'entorn és ple de vida, els personatges són molt divertits i en general és un
joc molt rodó.

Ara bé, i com deia, el vaig jugar després del l'Ages i el Seasons i, per tant,
veig que podrien haver fet un joc molt més ambiciós (es demostra que la Gameboy
ho podia tirar tranquil·lament) i, venint de l'A Link to the past, no és que hi
hagi gaire innovació en la manera de jugar-hi. De fet, amb el remake de la
Switch tens més botons i per tant no has de fer tanta tonteria amb el menú, la
qual cosa emprenyava bastant a la Gameboy. Diria que també vaig jugar-hi després
del Phantom Hourglass i per això no em va sorprendre excessivament, veient com
s'havien arriscat amb el joc de la DS. Per tant, i malgrat no m'acabi de
convèncer ficar-lo tan avall, de moment no hi veig un altre remei.

## 8. A Link to the past

Segons la majoria de gent de principis dels 80, aquest és el millor joc de la
història. Per mi, després d'haver jugat a molts Zelda's abans que aquest, he de
dir que no em va acabar de fer el pes. És a dir, que no se m'entengui malament,
és un joc efectivament molt bo, i va ser un progrés molt important per la saga.
No obstant, i com dic, tampoc em va matar gaire.

La història és la típica tòpica de salvar el món i aquestes coses, i per tant no
em va enganxar. Tampoc hi havia res com en el cas de l'Ocarina que fes que
m'enganxés a la història malgrat no fos el meu estil. En aquests casos solc anar
cap a les missions secundàries i exploro el món, però aquest joc està força
enfocat a l'aventura principal i està molt guiat. Certament hi ha missions
secundàries divertides i que mai es fan pesades, però no n'hi ha gaires i el món
no es fa maco d'explorar per ser tot tan guiat (a diferència dels mons plens
d'oceans o del Link's Awakening per ser un món tan diferent de l'Hyrule
tradicional).

Reconec que em fa llàstima deixar-lo tan avall, perquè considero que va fer un
progrés crucial per la saga, però havent jugat a tants jocs abans, aquest em va
deixar una mica fred.

## 9. Zelda

El joc que ho va iniciar tot, i un joc arriscat i visionari. Les indicacions
aquí són nul·les i la llibertat és infinita. El món és immens (pel que podia fer
la pobra NES) i el joc es basa en descobrir cada raconet d'aquest món. Certament
avui en dia es veu antiquat, no ha envellit precisament gaire bé, i la fórmula
s'ha millorat en escreix. Ara bé, la importància d'aquest joc em sembla cabdal.

D'altra banda, com a amant dels jocs antics, em sembla una molt bona
experiència. És un joc difícil, dels que no perdonen, i has de ser molt hàbil
durant el joc. Com a cirereta del pastís, quan acabes l'aventura (que és difícil
de pebrots) se't dona pas a una segona aventura, encara més difícil. Passar-te
aquesta segona aventura és una experiència bastant meritòria, i quan ho
aconsegueixes tens la sensació d'haver completat un bon repte. Molt gent es
queixa de l'absència d'un mapa però en el joc original això venia inclòs a la
capsa, així que pots utilitzar-ne un d'internet sense sentir-te malament, és
lícit.

Certament pot tirar enrere a molta gent avui en dia (pels gràfics, la senzillesa
del plantejament i la dificultat), però em continua semblant un gran joc.

## 10. Twilight Princess

Sé que pot resultar fins i tot insultant ficar el Twilight Princess tan avall
(més avall fins i tot que el primer Zelda!), però és un joc que simplement no em
va agradar. De fet, per internet he vist que té cert públic i hi ha penya que
fins i tot considera que és el millor Zelda. Crec que és més nostàlgia de noves
fornades de jugadors que no pas un mèrit real del joc.

El joc en si diria que no és dolent, que no se'm malinterpreti, però hi tinc
molts problemes. D'una banda, la història principal m'importa una merda.
Sincerament, quan vaig tocar el Twilight Princess la història de "salvar el món
d'un dolent molt malvat" ja la tenia massa suada. A més, el joc no fa res per
pal·liar aquesta manca d'originalitat, més aviat al contrari. Aquí t'afegeixen
un personatge curiós que ve d'un altre món. En el decurs del joc vas traient
l'entrellat de tot plegat, però a mi em va resultar molt tebi. És a dir, combina
la part de "salvar el món" com ho fan l'Ocarina o el Windwaker, però sense
l'originalitat ni la capacitat de trencar la monotonia o de caure en tòpics que
tenen aquests jocs. Com a comparació (injusta, potser), em sembla molt més
proper i colpidor la història d'un nen marginat que es veu desbordat per un
poder sobtat (Majora's), que no pas el que li hagi passat a una princesa d'un
món que no s'ha introduït mai i que per tant m'importa una merda. És d'aquelles
ocasions en què el narrador em vol obligar a que m'importi una cosa simplement
dient-me que m'ha d'importar però sense currar-se els elements per tal que pugui
tenir-hi cap mena de connexió.

Per tant, la història m'importa poc. I això és un problema greu perquè el joc es
basa precisament en això. D'una banda, tot el món està dissenyat al voltant de
la història principal, i d'una altra les aventures secundàries són poques i
nefastes (col·leccionar uns putos insectes perduts pel món per un motiu que
m'importa una merda, de debò?).

Tot seguit, els objectes també són problemàtics. Potser és que ja havia jugat a
molts Zelda's, però em passava que:

1. Arribo a un temple (fàcil de localitzar i guiat a matar).
2. Veig certes marques i sé automàticament quina mena d'objecte aconseguiré.
3. Aconsegueixo l'objecte i utilitzo únicament això durant el que queda de
   temple.
4. L'enemic principal es mata amb això.
5. Adéu.

Resultat: temples predictibles, amb objectes que també ho són, i amb
trencaclosques força suats i fàcils. Sí que hi ha objectes sorprenents però
acaba passant que el seu ús també ho és. Per exemple, hi ha una mena
d'engranatge gegant que s'utilitza a mode de patinet, i que només s'utilitza per
a quatre coses molt guiades sense cap mena d'al·licient.

El Twilight em va semblar que volia semblar molt madur, amb una ambientació més
realista i fosca, i en canvi acabava resultant en una història sense gaire teca,
i amb una sensació de bastanta superficialitat (en comparació al Majora's que és
fosc sense necessitat de mostrar-ho tan superficialment). Per mi va ser un joc
que, sentint-ho molt, va acabar en fracàs.

## 11. Zelda II

Com a tantes persones del món, no em va agradar. Ras i curt. Hi ha gent que
intenta justificar certes coses però el fet que totes aquelles "innovacions" les
tiressin enrere en el següent joc i no les tornessin a introduir ja diu molt.

Entre enemics que et surten d'entre l'herbei sense més al·licient que "necessito
experiència!", pantalles repetitives, un Death Mountain horriblement frustrant i
pesat, i temples que no donen gaire de si i que són força oblidables; què voleu
que us digui? L'enemic final podria haver estat la part més xula, perquè és
difícil de pebrots (com tot el joc, de fet), però té un bug que ja tothom
coneix: si et quedes acotat a una cantonada de la pantalla l'enemic final no et
pot tocar mai i tu el pots anar atacant fàcilment. Una llàstima (o no). També
diria que està farcit de bugs, però això és una cosa que sol passar i més en
aquells temps més humils en els videojocs. Tampoc són greus, i té moments
bastant graciosos com aquell personatge que peta i diu "I am error" (reconec que
he utilitzat aquesta frase en més d'una ocasió en testos de programes).

Diria que me'l vaig passar perquè ja l'havia començat i perquè no fos dit, però
no el tornaria a jugar i és força oblidable, honestament.

## Per jugar

* Skyward Sword: no el vaig comprar a la Wii perquè necessitava aquella expansió
  merdosa del comandament. Vaig dir "a la merda" i l'he oblidat. Fa poc em vaig
  instal·lar la versió HD que han tret per la Switch i suposo que li donaré una
  oportunitat quan pugui. Aquí la gent també està força dividida, amb alguns
  dient que és l'hòstia, i d'altres que diuen que és una merda. Ja veurem.
* A Link between Worlds: per la 3DS (que no tinc) i per tant dubto molt que hi
  jugui a no ser que treguin algun remake per la Switch. La gent s'hi fa
  bastantes palles, però ai las, no hi puc jugar.
* Minish Cap: l'he començat alguna vegada en emuladors i l'he deixat sempre a
  mitges. No m'acaba d'enganxar tot i que hi ha força gent que en parla molt bé.
  Algun dia l'agafaré més seriosament.
* Spirit tracks: diuen que és una versió millorada del Phantom Hourglass, però
  la noció de trens no em crida especialment. Potser algun dia el toco, però no
  em crida.
* Four swords: el van treure primer a la Gamecube però només podies jugar-hi
  sent quatre jugadors alhora (en què collons estaven pensant?), i després van
  treure una versió per no sé quina consola que ja no tenia aquest requeriment.
  No em crida especialment i la gent el sol ficar molt cap avall, així que no
  crec que el jugui mai.
