# Sobre 'The Legend of Zelda'

'The Legend of Zelda' és una saga de videojocs reconeguda arreu del món. Se n'han fet ingents anàlisis per persones força més motivades i més interessades pels videojocs que no pas jo, però en aquesta entrada intentaré fer una mirada enrere.

De fet, aquesta mena de jocs d'aventura mai em van cridar especialment quan era petit, que preferia jocs de plataformes (Mario, Banjo & Kazooie, etc.) i jocs amb què podia jugar amb els meus amics. A mesura que m'he anat fent gran, però, aquesta mena de jocs, i aquesta saga en particular, els he anat mirant amb més bons ulls i amb una sensació que m'estaven explicant coses que de petit em perdia. De fet, ara de gran la relació que tinc amb els videojocs és fonamentalment diferent i, si bé puc jugar sense problemes jocs que no tinguin cap més ambició que fer passar l'estona, cada vegada em veig més atret a jocs que em volen dir alguna cosa sense que es vulguin fer els transcendentals. Per exemple, recentment he jugat a alguns jocs que m'han tocat en certa manera, com Celeste (que fa una narració ben lligada tot parlant de la salut mental) o Hollow Knight (que en aquesta simpàtica cuirassa d'insectes hi amaga narracions de solitud, melangia i pèrdua). Amb tot, i ja no vull fotre més la tabarra, són jocs que valen la pena, transmeten uns sentiments molt ben treballats i no tenen res a envejar al format llibre (que els qui em coneixeu sabeu de sobres que també m'encanta).

Havent dit això, aquí us deixo una mena de rànquing/retrospectiva sobre aquesta saga des dels meus ulls, sense cap més pretensió i amb la profunda convicció que això no és ni cap mena de proposta seriosa ni serveix per a res. Perdre el temps també val la pena, i les qüestions banals també mereixen els seus espais, suposo.

### 1. Majora's Mask

Aquest joc el poso en la primera posició precisament per aquesta revisió que abans parlava que he anat fent a mesura que m'he fet gran. Si bé l'Ocarina of Time se sol ficar en el primer lloc per ser una història segurament més èpica, amb el pas del temps he passat a considerar el Majora's com el meu preferit.

Efectivament, l'Ocarina va ser absolutament revolucionari i va establir els fonaments de la gran majoria dels videojocs en 3D que surten avui en dia, però el Majora's va saber agafar aquestes lliçons i portar-les a un nou nivell.

Això sí, si l'Ocarina es basa en tenir una història èpica, aquest videojoc fa la passa contrària. Crec que la pregunta inicial dels dissenyadors devia ser: «què passaria si un noi exclòs de la societat li caigués de cop a les mans un poder sobrenatural?». La resposta és que el noi l'aprofita per literalment voler-s'ho carregar tot. Una resposta prou natural, veient el context d'un noi que no ha pogut encaixar i que se sent exclòs. En aquesta situació arriba el nostre heroi, que se n'ha anat d'on vivia (desplaçat si seguim la línia temporal de l'Ocarina), i prové d'una situació en què ha hagut de fer molts sacrificis, perdent de passada la infantesa. Per això marxa d'allà on ve i d'on ningú el recorda (de fet, ningú sap què ha passat i del perill que ha evitat), per intentar encaixar en algun altre lloc. I aquesta és en definitiva la història del Majora's Mask: l'acceptació d'un mateix en el món i, com ja s'ha analitzat en tantíssimes bandes, de l'acceptació de la pèrdua i de la mort.

Totes aquestes lliçons ni de bon tros les enganxava un marrec que estava "viciant" a la pantalla, però amb els anys te n'adones de la profunditat del que s'estava explicant en aquest joc. Com totes aquestes màscares màgiques que es va posant l'heroi en el decurs de la història no deixen de ser éssers estimats que han mort, i com la teva interacció amb la resta de la gent els reconnecta i poden acabar de passar el dol.

És un joc amb una profunditat que sorprèn, i si a això li sumes la jugabilitat de tot plegat, l'enginy en la creació del món i dels diferents temples a superar, fa que aquest joc sigui molt remarcable. Sovint a aquest joc se l'acusa de curt, ja que la història principal realment és molt més curta que la de l'Ocarina of Time, però aquest fet es veu superat per un element clau: les històries secundàries. És a dir, hi ha gent que li agrada jugar a un joc per la seva història principal, però jo soc dels que més aviat volen perdre's per cada món i imaginar coses. En aquest sentit el joc fa una gran reflexió: com veuen els diferents personatges la fi del món? D'aquesta manera s'interactua amb tot de personatges que viuen la fi del món d'una manera ben diferent: ja sigui des de la companyia, o des de la por, o des d'intentar-ho viure com un dia qualsevol. Tots també passen per aquest procés de dol que viuen els personatges principals. I, per acabar-ho de rematar, aquestes històries secundàries no es fan pesades (com sí passa amb els Skulltula de l'Ocarina, per exemple), sinó que són simpàtiques, plenes de petits moments, i resulten en una recompensa final que premia l'esforç del jugador.

Finalment, molta gent també es queixa d'una mecànica essencial del joc: que tot ha de passar en tres dies. Això no acaba de ser ben bé així perquè mitjançant una ocarina (la de l'Ocarina of Time) pots tocar una cançó per tal de retrocedir en el temps o per alentir-lo, però la qüestió és que hi ha una limitació de temps per a cada cosa que vulguis fer. I personalment crec que és perfecte: afegeix sensació d'angoixa i això s'augmenta quan vas interactuant amb els diferents personatges, que veuen la fi del món més a prop. És una mecànica que certament no es pot aplicar a tot arreu, però que aquí és rodona i es complementa magníficament amb la sensació que vol donar el joc. I bé, al final, tampoc suposa un impediment per a res.

Amb tot, per mi continua sent un videojoc perfecte, si bé puc admetre que els gràfics de la Nintendo 64 no són els que hagin envellit millor, precisament. És una història que, revisitant-la de gran, em va sobtar, i que lliga molt bé tots els seus elements, aprenent de les lliçons que els desenvolupadors van obtenir amb l'Ocarina of Time.

### 2. Ocarina of Time

L'Ocarina of Time va ser durant molts anys aquell joc que anomenava quan volia respondre «quin és el millor joc de la història?». Així va ser durant molt de temps, ja que va ser un d'aquells jocs que simplement trenquen totes les expectatives sobre què pot fer un videojoc. Realment és tant punyeterament bo com es diu. Ara bé, en aquestes posicions tan altes, qualsevol detallet et pot fer baixar en la classificació, i això és el que em passa amb aquest joc.

Per començar, la història vol ser èpica: la narració improbable d'un nen que està destinat a salvar el món del mal. És una mena de narracions molt suada, però ho és perquè pot funcionar. Aquest diria que és el cas: la història funciona molt bé. Però no funciona molt bé perquè expliqui una altra vegada la història d'un personatge molt pur que derrota a un dolent molt malvat (la qual cosa és la història simplificada del joc, i si fos tal qual així seria avorridíssima), sinó que el truc trobo que rau en dos aspectes claus que sovint la gent obvia: el moment d'infantesa i el lapse de temps.

En una primera instància, el joc transcorre en un "heroi" que és un nen qualsevol. És un nen que viu en una tribu en què no acaba d'encaixar perquè no té una fada, element característic dels Kokiri. El joc comença quan el Gran Arbre Deku (element religiós principal d'aquesta tribu) li assigna una fada. A partir d'aquí, la història funciona perquè en un principi és la narració d'un nen que arran d'una primera prova descobreix el món que l'envolta. I funciona, sobretot, perquè en tot moment sembla una aventura de nens: l'ambientació, si bé a vegades magra en els moments de lluita, sol ser simpàtica i plena de vitalitat. Aquest nen comença a pertànyer en aquest món i va coneixent a diversos personatges que omplen el món de personalitat. Per tant, no és la història d'un "heroi", sinó la d'un nen descobrint el seu món.

Ara bé, en un moment donat, el malvat triomfa i el nen s'ha de refugiar al Temple del Temps, on quedarà adormit durant alguns anys. Quan es desperta té l'objectiu d'intentar revertir el mal que s'ha escampat, però ara com a adolescent. I aquest és el segon element que fa triomfar la història: l'aventura es demostra seriosa, no perquè algú ens digui que ho és (que també es dona), sinó perquè l'aventura passa a ser una història de creixement. Per tant, quan l'heroi es torna a trobar a certs personatges, aquests han canviat i han madurat en la seva absència. És una història de retrobada però sobretot de creixement, de solitud i de veure's empès de cop en un món que és hostil.

És per tot això que la història funciona, i el seu final desemboca en la complexa línia temporal dels diferents jocs. En el cas del Majora's Mask, després de vèncer al malvat tornen a l'heroi a ser un nen, però amb l'esperit d'aquell que ha viscut un món arrasat i havent madurat. Això farà que se senti que ja no pertanyi a aquell món i marxi.

Així, la història principal és definitivament de les més sòlides, si bé força "clàssica" i sense sortir gaire del guió. Però aquest joc va servir sobretot per fer el salt al 3D, en un temps en què això es veia gairebé impossible. El mèrit d'aquest joc és precisament aquest, i va establir els ciments de moltíssims jocs futurs. Ara bé, sí que és veritat que amb un objectiu tan clar en la història principal van deixar les secundàries una mica de banda, i semblen alguna cosa que van emplenar més tard. Un exemple són els Skulltula, que és una missió secundària absolutament avorrida i amb unes recompenses que no mereixen l'esforç que s'hi ha de dedicar.

Havent dit tot això, l'Ocarina és un joc gairebé perfecte, i és la base per la qual moltíssims jocs d'avui en dia se sustenten. Certament els gràfics de la Nintendo 64, com passava amb el Majora's, li juguen avui en dia a la contra, però no obstant continua sent per mi un dels jocs més rodons d'aquesta saga.

### 3. Tears of the Kingdom

Una mica com en el cas del «Breath of the Wild», aquest joc pot agradar molt o agradar molt poc. Com en el cas del «Breath of the Wild», a mi m'ha encantat i, si bé és veritat que un joc se l'ha de valorar pels seus propis mèrits, al final aquesta posició la fico en relació amb el «Breath of the Wild»

Heu vist quantes vegades he escrit «Breath of the Wild» al paràgraf anterior? Bé, és impossible no mencionar-lo atès que aquest joc és una seqüela, re-utilitza els gràfics, i en certa manera vol ser el «Breath of the Wild» però més i millor. A alguna gent li ha molestat que es re-utilitzin els gràfics i el mapa en termes generals, però crec que ha estat una decisió encertada per part de Nintendo. Ara bé, sí que caldria matisar aquest «més i millor».

D'una banda, la història vol ser més treballada que la del joc anterior (un joc que precisament feia un esforç conscient de no tenir-ne gaire, d'història). Això és un encert, ja que dona més profunditat sense caure en errors d'interrompre excessivament al jugador. Ara bé, aquí la llibertat que se li dona al jugador hi juga en contra en aquest aspecte, perquè depèn de com s'agafin les «llàgrimes» que recorden el passat, et pots espatllar la història ràpidament. Alguns s'han molestat bastant per això, i d'altres afirmen que tenia fàcil solució: independentment de la llàgrima, mostra la història de manera seqüencial. Trobo que totes dues visions són certes i efectivament acaba restant al joc. Ara bé, i tant per la part bona com en la part dolenta, he de dir que la història, com em passa sovint, tampoc és que m'importi excessivament, així que la meva motivació no ve per aquí.

Això sí, la història permet que les quatre tribus tinguin més pes i que l'entrada als quatre temples sigui més agraïda i més particular. Els temples ara tenen localitzacions més interessants, més integrades en el món, i el fet que entris acompanyat del personatge de la tribu en qüestió afegeix un accent més propi en cada ocasió. Per tant, són una millora notable en comparació al «Breath of the Wild», si bé s'ha de dir que en algunes ocasions també queden coixos. Així, el temple de l'aigua és cutre, el de foc és molt curiós però senzillíssim de saltar, el del desert està ben fet. i el del vent és el més espectacular i ben aconseguit.

Amb tot això aconsegueixes que els diferents esperits de cada tribu et segueixin, i són més útils, trobo, que en el «Breath of the Wild» (amb graus: el vent continua sent el més útil i el d'aigua el més estúpid). Ara bé, és molt estrany que sempre els hagis de tenir en pantalla, i en aquest sentit prefereixo el joc anterior. A més, com passava amb el «Breath of the Wild», tenir a tots quatre personatges permet facilitar la batalla final amb el Ganondorf. No obstant, amb el «Breath of the Wild» la batalla en si era ridícula, mentre que aquí l'he trobada d'allò més xula (i amb un prefaci a mode d'exèrcit de monstres prou curiós). Diria que ja només pel combat final situaria aquest joc per sobre de l'altre.

Però, a més a més, aquest joc porta habilitats noves, que són exageradament bones (o com a mínim a mi m'han agradat molt). Són habilitats que, si bé les del «Breath of the Wild» ja les trobava bé, aquí són simplement espectaculars. En un joc tan vertical, l'ascend és una joia. El fuse elimina qualsevol dubte sobre que les armes es trenquin i coses per l'estil: ara tens ganes d'esbarallar-te amb monstres aleatoris, perquè les seves «merdes» són més útils. Venint d'una persona com jo que no em molestava el sistema del «Breath of the Wild», aquí crec que han tingut una pensada brillant. Retrocedir el temps té la seva utilitat, així com l'autobuild; i moure qualsevol element és molt natural. Això és una gran millora i fa que el joc el vulguis jugar encara que no tinguis res per fer.

També tenim l'expansió tan bèstia del mapa que, ras i curt diré: meh. D'una banda és impressionant i una millora del «Breath of the Wild», però té una problemàtica recurrent: el món de sobre i el de sota, si bé molt impressionants, estan desaprofitats. En aquest sentit em passa una mica com el «Windwaker»: estic encantat amb el que s'està exposant, però trobo que podrien haver-lo omplert més. Tant el món de sota com el de sobre són grans, però sempre és el mateix, no hi ha variació (si no comptem els temples).

Finalment cal recalcar que hi ha molts elements que continuen del «Breath of the Wild», com els Koroks o els mini-temples. Pel «Breath of the Wild» em queixava de la seva quantitat, però en aquesta ocasió no m'ha molestat tant, suposo que ho han sabut equilibrar més (i en el cas dels temples es fan més ràpids de cercar a través de les arrels del món de sota). Havent vist l'experiència del joc anterior, a més, també m'he pres amb molta més calma el tema de col·leccionables i de millores en els vestits. Per mi continua sent exagerat, però aquesta vegada he decidit ignorar-ho i fluir.

Sigui com sigui, segur que em deixo coses a comentar d'aquest joc immens, però he de dir que m'ha encantat i, si bé té els seus defectes i entenc que no a tothom li entusiasmi la idea d'un món obert, per mi ocupa una posició molt alta.

### 4. Breath of the Wild

Aquest és la mena de jocs que poden agradar molt a uns, i deixar una mica indiferents a d'altres. En el meu cas, m'ha encantat.

Primer de tot, la història és de les més senzilles, i està fet així amb tota la intenció del món: no volen fer veure que un patró força suat sigui l'hòstia, sinó que la història és més aviat una excusa pel joc en si. I aquesta és la gràcia del joc, que deixa una llibertat absoluta al jugador. Vols suar de tot i anar a vèncer el dolent en un parell d'hores? Oi tant, fes-ho. Vols matar-te a descobrir cada racó d'un món immens? Vinga, atreveix-t'hi! És una tornada a la fórmula del primer Zelda. No hi ha en prou feines explicacions, no hi ha en prou feines direccions. Fes el que vulguis i ves fent el món a la teva manera. És per això que no et donen el mapa complet, sinó que l'has d'anar emplenant tu (i complementant-lo amb marques que hi pots deixar per guiar-te). La idea és que l'heroi s'ha despertat després d'estar 100 anys en una mena de son artificial, i ara ha d'explorar i descobrir què coi està passant.

És per això que no em molesta, com els hi passa amb alguns, que les eines es trenquin, perquè si et dediques a explorar i a perdre't pel món, simplement et falta espai per acumular tota la merda que vas col·leccionant. Si el teu objectiu és "passar-te el joc", segurament no sigui per tu, ja que està més aviat orientat a aquells que es volen perdre en mil i una aventures secundàries i hi juguen per tal de perdre el temps en autèntiques parides.

Per mi no és el millor com alguns indiquen per diversos motius. Primer de tot, si bé no soc una persona molt preocupada per la història, i si bé trobo que precisament la falta d'història li fa un favor al joc, sí que trobo que podrien haver innovat una mica en aquest sentit, i haver-la fet més present. Per exemple, en el Majora's, si bé podies suar completament de la història i perdre't pel món, sempre tenies un recordatori al cel en forma de Lluna que s'estavellarà contra la Terra. És un «memento mori» que fa que mai acabis de desconnectar del tot del joc. En canvi, sí que és veritat que vaig parar de jugar a aquest joc durant mesos (cansat potser de perdre el temps i voler alguna cosa més específica), i quan hi vaig tornar vaig tenir una sensació de desconnexió total, i de manca de saber què representava que havia de fer i a on anar. Són coses que, com he dit abans, juguen al seu favor, però em faltaria alguna cosa que acabés de lligar amb l'aventura.

Un altre problema és la quantitat de temples que hi ha. En aquest sentit, i com em va passar amb el Super Mario Odissey i les seves excessives estrelles, tanta quantitat fa que es devaluï la cosa. En un principi entrar en un temple d'aquests em suposava un repte i un afegit molt pràctic a l'aventura, però quan en portes 80 ja no fa tanta gràcia i es torna una mica repetitiu. I no parlem d'altres col·leccionables que simplement són infumables. Dubto que hi hagi gaire gent que valori la seva vida que vulgui col·leccionar les 900 putes llavors de Koroks que hi ha repartides pel món. És simplement infumable. També és força feixuc millorar l'equipament, que si bé moltes vegades és tant senzill com donar merda que has acumulat, després se't demanen coses que són una matada (p.e. aconseguir no sé quantes escates d'un drac específic que passa per algunes zones a unes hores que has de controlar, o bé entregar no sé quants polsims d'estrelles que només passa en algunes nits i només un trosset de res). Són col·leccionables que són una matada i et distreuen d'aspectes més divertits del joc.

Finalment, un altre problema que té el joc és el final. Després de fer tot vaig endinsar-me al castell i vaig arribar al monstre final gairebé per casualitat. Una vegada has completat tot abans, el castell te'l pots fer en un parell de minuts volant i saltant per cascades. Així, una cosa que sembla tan espantosa de lluny, quan t'hi endinses resulta ser una tonteria. Això per no dir que la bèstia final és fàcil i el seu últim tram és més aviat un tràmit que no pas una lluita.

Ara bé, i malgrat aquests defectes, per mi ha estat un gran descobriment, és un exemple que encara es poden fer molt bé els videojocs, i ha estat un gran atreviment per part de Nintendo que valoro moltíssim.

### 5. Windwaker

Aquest és un joc que d'una manera bastant imperdonable vaig obviar en temps de la Gamecube. La cosa que el fa destacar, evidentment, és el famós cel-shading: una manera de representar les coses en pantalla que els fa més semblants a un dibuix fet a mà. Aleshores, en un temps en què les coses semblaven anar cap a més realisme, això em va semblar una cutrada. I la veritat és que estava molt equivocat. Anys més tard vaig poder-hi jugar en el remake que van fer per a la Wii U en HD, i vaig poder comprovar que els seus gràfics són els que aguanten millor (i de lluny) si es compara amb qualsevol altre Zelda. De fet, aquells jocs que van intentar ser realistes (Majora's, Twilight Princess, etc.) avui es veuen bastant com el cul. Per tant, va ser una decisió molt encertada: els gràfics, fins i tot els de la Gamecube, es veuen de conya, i els personatges són molt expressius. Això compagina molt bé en un joc amb un to bastant més simpàtic que el seu predecessor, el Majora's.

La història en si no té cap misteri: en un món en què l'heroi de l'Ocarina va perdre, els protectors d'Hyrule van decidir inundar-ho tot i ofegar al Ganon al fons d'un nou oceà. Prou curiós, certament, i és una de les grans virtuts del joc, ja que aleshores el món es torna més gran que mai. Tal i com passa amb el Breath of the Wild, és un joc amb una aventura principal força curta, però amb un món immens a explorar amb mil i una aventures secundàries. La llàstima és que moltes illes tinguessin recompenses bastant tontes. També és una llàstima que el joc en si és força fàcil. De fet, diria que és dels Zelda's més fàcils, encara que això fa que sigui una gran via d'entrada per a gent que dubti per quin Zelda començar.

El joc en si és molt simpàtic i em va agradar molt per totes les possibilitats que oferia, si bé trobo que ho podrien haver aprofitat millor. Certament no és el joc que molts esperaven en el seu moment (jo inclòs), però va ser un joc molt digne i dels millors de la saga.

### 6. Ages & Seasons

Són dos jocs separats però que sovint es fiquen junts perquè, al cap i a la fi, van lligats. La gràcia d'aquests dos jocs és que en comencis un i, quan l'hagis acabat, el joc et dona un codi que hauràs de ficar a l'altre. Si fas això, "continues" l'aventura en l'altre joc. Quan finalment t'hagis passat el segon joc seguint aquesta via, el joc et donarà un últim codi per tal d'arribar al final bo. A més a més, algunes decisions també es traslladen. Per exemple, en tots dos jocs obtens un animal que t'ajuda en certs elements del mapa. Hi ha tres possibles animals d'on triar, però la tria és bastant aleatòria (no la decideixes explícitament). A més, l'elecció d'un animal concret fa canviar el mapa: si agafees el que sap nadar, per exemple, una part del mapa s'enfocarà més a obstacles d'aigua. Amb tot, quan connectes el joc, l'animal que et trobaràs a l'altre joc serà el que havies "escollit" en el primer, i de manera similar el mapa també canviarà en funció d'això.

Tot plegat és una idea que la trobo molt innovadora i que crec que no s'ha tornat a repetir (segurament pel cost que ha de tenir desenvolupar dos jocs "bessons" alhora). Les històries en si no tenen gaire misteri: personatge malvat l'està liant i has de salvar la terra on l'heroi ha anat a caure. El final bo representa que, oh sorpresa, Ganon (el malvat per definició de la saga) estava al darrere de tot. Com dic, cap misteri. Les històries secundàries tampoc les recordo que fossin ni molt innovadores ni especialment interessants, si bé hi ha molts elements a explorar per ser un joc de la Gameboy, com per exemple un món alternatiu, amb les seves històries particulars i individus especials, i que tenen una relació amb el món principal. És una mecànica, per tant, que s'emmiralla clarament en el món del «A Link to the Past».

Aleshores, per què aquests dos jocs estan tan alts? Doncs perquè la mecànica em sembla molt bona. A l'Ages jugues amb una dinàmica de present/passat, i en el Seasons en com canvia el món a través de les estacions. Tot plegat dona per trencaclosques molt ben pensats i interessants. Per no parlar d'un temple que recordo que vaig estar encallat durant setmanes fins que vaig caure que s'havia de resoldre una part en el present i una altra en el passat. Com dic, avançar en el joc i anar resolent els trencaclosques es fa força divertit i necessites pensar-t'ho bé.

Per mi, només per això i per l'originalitat de la dinàmica de ser dos jocs diferents que s'uneixen, ja el fan millor que el Link's Awakening, que seria el seu predecessor (malgrat que la història de l'Awakening sigui de les més originals). La història no té gaire, però jugar-hi és divertit i està farcit d'originalitat. És una pena que molta gent no els hi faci cas.

### 7. Phantom Hourglass

Aquest és un joc que he vist força menyspreat per internet però que a mi em va agradar força. Va ser el primer Zelda a la DS i evidentment van voler jugar amb tota la història del trackpad. Per tant, si no t'agrada la idea de fer-ho absolutament tot amb el trackpad (fins i tot guiar el personatge), aleshores estàs venut. A mi no em va desagradar i fins i tot ho vaig trobar interessant.

La història torna a ser força tonta i no deixa de ser una continuació del Windwaker. Com a tal, és força més petit que el Windwaker (per limitacions del maquinari, segurament), i això fa que quedi endarrere. La mecànica d'anar explorant illes em va tornar a agradar força, amb l'afegitó que podies escriure al mapa amb el trackpad i, per tant, no tenies por de descuidar-te de coses que volies deixar per més endavant. D'altra banda, i com passava amb el Windwaker, em va quedar el regust que podrien haver aprofitat més les illes i l'entorn que havien construït. Al final, hi havia la sensació que moltes illes hi eren per tal d'emplenar un mapa, però per cap motiu més.

Sigui com sigui, els trencaclosques els vaig trobar interessants, i crec que van saber treure molt bon partit de les funcions que oferia la DS (aprofitant els sensors de veu, de vent, el giroscopi, etc.). Havent dit això, el joc és facilot i no té gaires complicacions. Hi ha qui diu que el Temple del Rei de l'Oceà, un temple que hi has d'anar sovint, és repetitiu. Jo en el seu moment no l'hi vaig trobar, i de fet marcava una certa sensació de progrés perquè cada vegada podies accedir a zones diferents del temple depenent dels objectes que tenies. Per tant, si bé no és la millor de les idees, tampoc em va pesar gaire.

Per tant, la sensació que em vaig endur va ser que era un Windwaker menor i portat a una consola amb unes característiques molt concretes. És un bon joc i val la pena si tens una DS disponible i no et fa pal jugar amb el trackpad.

### 8. Link's Awakening

Aquest és el primer Zelda que vaig veure jugat, des de la Gameboy (la primera) d'un company de futbol i que per algun motiu estava enganxat al mini-joc de pesca (wtf?). Hi vaig jugar forces anys més tard amb un emulador, després de l'Ages i el Seasons. Això potser va fer que el veiés com un joc força menor en dimensions i ambicions que els altres dos jocs de la Gameboy. Recentment l'he re-jugat a la versió que han tret de la Switch i han fet una molt bona feina, és d'aquells remakes que realment valen la pena de comprar (a l'entrada original de 2022 vaig dir que «tan debò utilitzin aquesta mena de gràfics per a més jocs», i sembla que m'han concedit el desig amb el «Echoes of Wisdom»).

La història és segurament de les més originals de la saga, i per una vegada a la vida no va d'una trama heroica en què has de salvar res: simplement vols sortir d'una illa després d'un naufragi (amb un gir de guió al final simpàtic). L'entorn és ple de vida, els personatges són molt divertits i en general és un joc molt rodó.

Ara bé, i com deia, el vaig jugar després del l'Ages i el Seasons i, per tant, veig que podrien haver fet un joc molt més ambiciós (es demostra que la Gameboy ho podia tirar tranquil·lament) i, venint de l'A Link to the past, no és que hi hagi gaire innovació en la manera de jugar-hi. De fet, amb el remake de la Switch tens més botons i per tant no has de fer tanta tonteria amb el menú, la qual cosa emprenyava bastant a la Gameboy. Diria que també vaig jugar-hi després del Phantom Hourglass i per això no em va sorprendre excessivament, veient com s'havien arriscat amb el joc de la DS. Per tant, i malgrat no m'acabi de convèncer ficar-lo tan avall, de moment no hi veig un altre remei.

### 9. A Link to the past

Segons la majoria de gent de principis dels 80, aquest és el millor joc de la història. Per mi, després d'haver jugat a molts Zelda's abans que aquest, he de dir que no em va acabar de fer el pes. És a dir, que no se m'entengui malament, és un joc efectivament molt bo, i va ser un progrés molt important per la saga. No obstant, i com dic, tampoc em va matar gaire.

La història és la típica tòpica de salvar el món i aquestes coses, i per tant no em va enganxar. Tampoc hi havia res com en el cas de l'Ocarina que fes que m'enganxés a la història malgrat no fos el meu estil. En aquests casos solc anar cap a les missions secundàries i exploro el món, però aquest joc està força enfocat a l'aventura principal i està molt guiat. Certament hi ha missions secundàries divertides i que mai es fan pesades, però no n'hi ha gaires i el món no es fa maco d'explorar per ser tot tan guiat (a diferència dels mons plens d'oceans o del Link's Awakening per ser un món tan diferent de l'Hyrule tradicional).

Reconec que em fa llàstima deixar-lo tan avall, perquè considero que va fer un progrés crucial per la saga, però havent jugat a tants jocs abans, aquest em va deixar una mica fred.

### 10. Zelda

El joc que ho va iniciar tot, i un joc arriscat i visionari. Les indicacions aquí són nul·les i la llibertat és infinita. El món és immens (pel que podia fer la pobra NES) i el joc es basa en descobrir cada raconet d'aquest món. Certament avui en dia es veu antiquat, no ha envellit precisament gaire bé, i la fórmula s'ha millorat en escreix. Ara bé, la importància d'aquest joc em sembla cabdal.

D'altra banda, com a amant dels jocs antics, em sembla una molt bona experiència. És un joc difícil, dels que no perdonen, i has de ser molt hàbil durant el joc. Com a cirereta del pastís, quan acabes l'aventura (que és difícil de pebrots) se't dona pas a una segona aventura, encara més difícil. Passar-te aquesta segona aventura és una experiència bastant meritòria, i quan ho aconsegueixes tens la sensació d'haver completat un bon repte. Molt gent es queixa de l'absència d'un mapa però en el joc original això venia inclòs a la capsa, així que pots utilitzar-ne un d'internet sense sentir-te malament, és lícit.

Certament pot tirar enrere a molta gent avui en dia (pels gràfics, la senzillesa del plantejament i la dificultat), però em continua semblant un gran joc.

### 11. Twilight Princess

Sé que pot resultar fins i tot insultant ficar el Twilight Princess tan avall (més avall fins i tot que el primer Zelda!), però és un joc que simplement no em va agradar. De fet, per internet he vist que té cert públic i hi ha penya que fins i tot considera que és el millor Zelda. Crec que és més nostàlgia de noves fornades de jugadors que no pas un mèrit real del joc.

El joc en si diria que no és dolent, que no se'm malinterpreti, però hi tinc molts problemes. D'una banda, la història principal m'importa una merda. Sincerament, quan vaig tocar el Twilight Princess la història de "salvar el món d'un dolent molt malvat" ja la tenia massa suada. A més, el joc no fa res per pal·liar aquesta manca d'originalitat, més aviat al contrari. Aquí t'afegeixen un personatge curiós que ve d'un altre món. En el decurs del joc vas traient l'entrellat de tot plegat, però a mi em va resultar molt tebi. És a dir, combina la part de "salvar el món" com ho fan l'Ocarina o el Windwaker, però sense l'originalitat ni la capacitat de trencar la monotonia o de caure en tòpics que tenen aquests jocs. Com a comparació (injusta, potser), em sembla molt més proper i colpidor la història d'un nen marginat que es veu desbordat per un poder sobtat (Majora's), que no pas el que li hagi passat a una princesa d'un món que no s'ha introduït mai i que per tant m'importa una merda. És d'aquelles ocasions en què el narrador em vol obligar a que m'importi una cosa simplement dient-me que m'ha d'importar però sense currar-se els elements per tal que pugui tenir-hi cap mena de connexió.

Per tant, la història m'importa poc. I això és un problema greu perquè el joc es basa precisament en això. D'una banda, tot el món està dissenyat al voltant de la història principal, i d'una altra les aventures secundàries són poques i nefastes (col·leccionar uns putos insectes perduts pel món per un motiu que m'importa una merda, de debò?).

Tot seguit, els objectes també són problemàtics. Potser és que ja havia jugat a molts Zelda's, però em passava que:

1. Arribo a un temple (fàcil de localitzar i guiat a matar).
2. Veig certes marques i sé automàticament quina mena d'objecte aconseguiré.
3. Aconsegueixo l'objecte i utilitzo únicament això durant el que queda de temple.
4. L'enemic principal es mata amb això.
5. Adéu.

Resultat: temples predictibles, amb objectes que també ho són, i amb trencaclosques força suats i fàcils. Sí que hi ha objectes sorprenents però acaba passant que el seu ús també ho és. Per exemple, hi ha una mena d'engranatge gegant que s'utilitza a mode de patinet, i que només s'utilitza per a quatre coses molt guiades sense cap mena d'al·licient.

El Twilight em va semblar que volia semblar molt madur, amb una ambientació més realista i fosca, i en canvi acabava resultant en una història sense gaire teca, i amb una sensació de bastanta superficialitat (en comparació al Majora's que és fosc sense necessitat de mostrar-ho tan superficialment). Per mi va ser un joc que, sentint-ho molt, va acabar en fracàs.

### 12. Zelda II

Com a tantes persones del món, no em va agradar. Ras i curt. Hi ha gent que intenta justificar certes coses però, sentint-ho molt, no ho compro. Entre enemics que et surten d'entre l'herbei sense més al·licient que "necessito experiència!", pantalles repetitives, un Death Mountain horriblement frustrant i pesat, i temples que no donen gaire de si i que són força oblidables; què voleu que us digui? L'enemic final podria haver estat la part més xula, perquè és difícil de pebrots (com tot el joc, de fet), però té un bug que ja tothom coneix: si et quedes acotat a una cantonada de la pantalla l'enemic final no et pot tocar mai i tu el pots anar atacant fàcilment. Una llàstima (o no). També diria que està farcit de bugs, però això és una cosa que sol passar i més en aquells temps més humils en els videojocs. Tampoc són greus, i té moments bastant graciosos com aquell personatge que peta i diu "I am error" (reconec que he utilitzat aquesta frase en més d'una ocasió en testos de programes).

Diria que me'l vaig passar perquè ja l'havia començat i perquè no fos dit, però no el tornaria a jugar i és força oblidable, honestament.

### Per jugar

- Echoes of Wisdom: hi estic jugant :)
- Skyward Sword: no el vaig comprar a la Wii perquè necessitava aquella expansió merdosa del comandament. Vaig dir "a la merda" i l'he oblidat. Fa poc em vaig instal·lar la versió HD que han tret per la Switch i suposo que li donaré una oportunitat quan pugui. Aquí la gent també està força dividida, amb alguns dient que és l'hòstia, i d'altres que diuen que és una merda. Ja veurem.
- A Link between Worlds: per la 3DS (que no tinc) i per tant dubto molt que hi jugui a no ser que treguin algun remake per la Switch. La gent s'hi fa bastantes palles, però ai las, no hi puc jugar.
- Minish Cap: l'he començat alguna vegada en emuladors i l'he deixat sempre a mitges. No m'acaba d'enganxar tot i que hi ha força gent que en parla molt bé. Algun dia l'agafaré més seriosament.
- Spirit tracks: diuen que és una versió millorada del Phantom Hourglass, però la noció de trens no em crida especialment. Potser algun dia el toco, però no em crida.
- Four swords: el van treure primer a la Gamecube però només podies jugar-hi sent quatre jugadors alhora (en què collons estaven pensant?), i després van treure una versió per no sé quina consola que ja no tenia aquest requeriment. No em crida especialment i la gent el sol ficar molt cap avall, així que no crec que el jugui mai.

Entrada escrita originalment el 29 de setembre de 2022. Última modificació: 3 d'octubre de 2024.